Розслідування про найдивнішу російську інформаційну диверсію на початку війни: намальовані хрести, наліпки та фітолампи
![Розслідування про найдивнішу російську інформаційну диверсію на початку війни: намальовані хрести, наліпки та фітолампи](/upload/news/2024/02/24/164255.jpg)
У перші дні великого російського вторгнення 2022 року люди по всій Україні почали знаходити таємничі мітки у формі хрестів чи інших геометричних фігур на асфальті та дахах будинків. Багато хто всерйоз вірив, що ці мітки потрібні, щоб наводити ракети. Українська влада отримала тисячі повідомлень про таємничі знаки. Міткова паніка незабаром спала і була офіційно визнана результатом російської ІПСО (інформаційно-психологічної операції).
Розслідувальний проєкт “Система” розповідає, як пов’язаний із ГРУ ультраправий політтехнолог намагався за допомогою міток посварити українське суспільство, але в результаті досяг зворотного ефекту.
Частина перша. У якій українці кілька днів шукають хрести, наклейки та фітолампи
П’ятниця, 25 лютого 2022 року. Муніципальна службовець Наталія Сегеда поверталася додому до села Велика Чечелівка. На перехресті траси Кропивницький – Кривий Ріг її погляд зачепив яскраво-червоний хрест, намальований на асфальті. Ні до, ні після цього вона не зустрічала подібних міток, а запитати не було в кого: інтернет у селі не працював. Вже в понеділок, приїхавши на роботу, вона прочитала оголошення у фейсбуці ради громади: у пості була фотографія дуже схожого червоного хреста на асфальті та попередження, що такі мітки шпигуни залишають для наведення російських ракет чи висадки російських диверсійних груп. Наталя написала про свою знахідку у коментарях до посту, і незабаром їй повідомили, що мітку вже зафарбували.
Субота, 26 лютого 2022 року. Історик Олена Оногда вперше від початку повномасштабного вторгнення вийшла зі своєї київської квартири. Біля станції метро "Арсенальна" вона виявила підозріле зображення на асфальті: жовтий хрест із обведеним центром. Олена вже прочитала численні попередження правоохоронних органів про "диверсійні позначки росіян" і постаралася присипати хрест землею. Неподалік була одна з будівель СБУ, тому поліцейський патруль, що під’їхав, з підозрою поставився до незвичайної активності. Але після короткої розмови всі розійшлися. Незабаром Олена переїхала до Вінниці, де ще кілька разів зустрічала подібні позначки, але вже не звертала на них уваги.
Читайте по темі: Deep State: ЗСУ відновили позиції біля Липців та в Нелипівці
Четвер, 3 березня 2022 року. Посол Євросоюзу в Україні Матті Маасікас дізнався від своєї служби безпеки про “підозрілі наліпки” на будинках посольств, про що тут же написав у твіттері: “Попереду ще дипломатичні жертви? Мітки, подібні до цієї, знайшли на кількох будинках дипломатичних представництв у Києві”. До твіту він приклав фотографію наклейки з візерунком, схожим на приціл. Про подальшу долю наліпок йому невідомо. Більше ні про які підозрілі мітки йому не повідомляли.
Відразу після початку повномасштабного вторгнення російської армії на територію України та перших ракетних обстрілів люди почали помічати підозрілі знаки, в яких багато хто бачив мітки диверсантів або “навідників”, які допомагають ворожим військам. Однак частина з них виявилася нешкідливими елементами міського побуту, що існували і поза воєнним контекстом: насторожили посла “наклейки у формі прицілу” – геодезичною розміткою, а “фіолетове світло для навідників” – фітолампами, що використовуються любителями кімнатних рослин.
А ось намальовані фарбою хрести з’явилися вперше – і часто у неочевидних місцях. Військові просили співробітників посольств шукати спеціальні мітки на дахах дипломатичних місій. Правоохоронці публікували заклики зафарбовувати знайдені мітки – або хоча б присипати землею. Підозрілі мітки знаходили на горищах житлових будинків, біля поліклінік, на деревах, асфальті, газових трубах та електропідстанціях.
Легенда про “мітки для ракет” чи “тактичні знаки” виглядала настільки переконливою, що в неї повірили не лише панікуючі жителі України, а й навіть деякі російські пропагандисти. Так, військовий репортер із “Комсомольської правди” Дмитро Стешин 24 лютого закликав у своєму телеграм-каналі відновлювати зафарбовані “тактичні/маршрутні мітки, залишені російською армією”.
Легенда про мітки не прожила в масовій свідомості й три доби. Почавшись увечері 24 лютого, офіційно вона померла вже вранці 27-го. Тоді радник офісу президента Олексій Арестович, виступаючи на щоденному брифінгу, передав людям повідомлення від військових:
“Сучасна бойова техніка не наводиться знаками на дорогах. Вона наводиться за допомогою інших сучасних технічних засобів. Ця практика може бути влаштована для того, щоб породити у нас шпигунство”.
З чого почалася ця містифікація?
Частина друга. В якій хрести на асфальті виявляються справжніми
Читайте по темі: У ФБР назвали Німеччину головною мішенню російської дезінформації
Питання походження різнокольорових міток упирається у вічну дилему: що первинне – “курка чи яйце”. Чи з’явилися спочатку мітки на асфальті – і це викликало паніку у мережі? Чи, навпаки, паніка в інтернеті підштовхнула наслідувачів, міських божевільних та реальних диверсантів до малювання міток?
"Система" знайшла раннє повідомлення про мітки, опубліковане в соціальних мережах. Воно з’явилося близько шостої вечора 24 лютого в офіційній фейсбук-групі Новгородківської громади Кіровоградської області. Уже після цього посту фотографії з мітками та повідомлення про “ворожі знаки” почали стрімко поширюватися по телеграм-каналах та ЗМІ – з цими та іншими фотографіями.
Новгородківська громада розташована у самому центрі України, між Кропивницьким та Кривим Рогом. Це важко назвати очевидним місцем для висадки російського десанту. І тим більше дивно було б використати тут якісь мітки для сухопутних російських військ у перший день повномасштабного вторгнення, адже щоб дістатися до Кіровоградської області, їм довелося б подолати Миколаїв та Кривий Ріг з одного боку або Харків та Полтаву – з іншого.
В оригінальному пості дві фотографії, але, ймовірно, лише одну з них було зроблено на трасі під Кропивницьким – та, що з червоним хрестом. Місце на знімку можна точно геолокувати.
Секретар Новгородківської адміністрації каже "Системі", що отримав перші знімки відміток з інтернету від користувачів соцмереж. Після цього секретар особисто проїхав трасою і справді виявив там хрести.
"Меточників" у Новгородці так і не знайшли. "У селі ходили чутки про якихось людей на "тойотах", які нібито зупинялися на дорогах, але в результаті взагалі нікого не зловили", - розповідає співрозмовник "Системи".
Міткова паніка народилася не з інтернету, а з землі: ще до того, як ЗМІ та телеграм-канали підхопили цю тему, на асфальті в різних частинах країни вже було виявлено дивні позначки.
Реальними виявились і люди, які назвали себе авторами концепції "червоних міток".
Частина третя. У якій з’являються російські "дивані війська"
Російський політтехнолог, бойовик та ультраправий активіст Ігор Мангушев зустрів 24 лютого 2022 року у Бейруті, де жив останні кілька років. Наступ російських військ на Київ Мангушев не просто прогнозував, а й чекав з натхненням.
“Найкращий ранок 24 лютого у моєму житті!!” – написав він у фейсбуці за кілька годин після оголошення Путіним “спеціальної військової операції”.
Чим відомий Ігор Мангушев
Мангушев називав себе "політтехнологом і авантюристом", але всі його відомі авантюри дивним чином були пов’язані з російською владою.
Спочатку Мангушев став відомий як засновник “Світлої Русі” – ультраправої організації, яка в 2010-х роках займалася антимігрантськими рейдами в Москві (у тому числі із застосуванням сили) і домагалася депортації мігрантів із країн Середньої Азії. Прізвище Мангушев правий активіст взяв собі незадовго на початок роботи у російському націоналістичному полі, колись він носив прізвище Реймер.
"Світла Русь" відкрито працювала у зв’язку з владою, а Мангушев ніколи не приховував , що обмінюється інформацією з поліцією та міграційними службами, залучаючи їх до своїх "рейдів". Офіс "Русі" розташовувався в одному приміщенні з "Союзом ветеранів Афганістану" - організацією, пов’язаною з ГРУ.
На сторінці Мангушева у фейсбуці вказано, що він закінчив “ВВМУ ім. Фрунзе” – з 1998 року цей ВНЗ називається Санкт-Петербурзький військово-морський інститут. А у мережі можна знайти його юнацькі фотографії у формі.
З 2014 року він кілька років провів у боях на боці сепаратистів на сході України та брав участь у створенні бойової групи “Е.Н.О.Т” (іноді її навіть називали “ЧВК”). Серед фотографій Мангушева того періоду зустрічається, наприклад, його спільний знімок з депутатом Держдуми та колишнім прем’єром так званої “ДНР” Олександром Бородаєм, а також неонацистом Олексієм Мільчаковим.
Після Донбасу близько року Мангушев провів у ЦАР, де займався просуванням російських інтересів.
Як “політтехнолог” він став широко відомим у 2019 році, коли “Нова газета” розповіла про пов’язаних із засновником “Вагнера” Євгеном Пригожиним провокаторів, які запровадилися до штабу опозиційного політика Любові Соболь на виборах до Мосміськдуми. До цього Мангушев вже встиг засвітитися і як один із співробітників пригожинської "фабрики тролів" .
З війною в Україні його пов’язувала особиста історія: ще 2014 року 28-річний Мангушев вирушив до окупованого російськими військовими Луганська і близько трьох років воював там на боці сепаратистів. До Москви він повернувся з котом, парою камуфляжних комплектів, без грошей, але зі званням капітана народної міліції ЛНР.
Ігор Мангушев
Незважаючи на захоплення від вторгнення в лютому 2022 року, на фронт Мангушев вирушив тільки в середині квітня. Справа в тому, що в Бейруті він ще й ховався від можливого кримінального переслідування в Росії, пов’язаного з численними справами на учасників заснованого ним угруповання "Е.Н.О.Т. корп”. Спочатку це угруповання допомагало сепаратистам з так званих ЛДНР, але пізніше була визнана в Росії злочинним співтовариством.
“Коли ми довідалися, що готується війна, Ігор говорив, що підтримає [вторгнення] дистанційно. <…> А в Росію – ні, він тільки-но відмився від цього і забув, а ми, такі негідники, нагадали за цей Донбас, і він нас усіх ненавидить і хоче просто жити в Лівані та пити ліванський віскі”, – згадував у підкасті "Звичайний царизм" його соратник Владислав Вугільний невдовзі після загибелі Мангушева. “Він сумував за роботою піарника і хотів повернутися до Росії. Але в [поверненні до] ЛДНР до початку СВО не бачив сенсу”, – каже “Системі” його вдова Тетяна Азаревич.
Владислав Вугільний
Поки знайомі Мангушева “пробивали” йому дозвіл на в’їзд до Росії, сам Мангушев відкрив свій, бейрутський фронт проти України. Спочатку він сходив на мітинг українців та покричав їм, що “вбивав українських солдатів”. Згодом за допомогою посольства організував у столиці Лівану мітинг на підтримку Росії.
Паралельно з цим він буквально завалював свій телеграм-канал пропозиціями, як посіяти паніку серед українців та максимально дестабілізувати обстановку противника. Дзвінки на лінії київської тероборони з хибними повідомленнями про диверсантів, публікація фото безпритульних, котрі видаються за коригувальників вогню, нарешті ті самі хрести на асфальті – все це піщинки в розсипу його деструктивних ідей.
“Хрести, завантаження телефонів швидкої допомоги помилковими викликами, атаки ботів, використання символу Z – все це його рук справа, – розповідає вдова Мангушева Тетяна Азаревич. - Він намагався влаштувати максимальний хаос: щоб "швидка" приїжджала за фальшивими даними, а не туди, де вона справді потрібна; щоб служба порятунку також не могла виконувати своїх функцій”.
Вугільний розповідає “Системі”, що Мангушев та його соратники керувалися “доктриною хаосу”, відсилаючи до доповіді глави Генштабу ЗС РФ Валерія Герасимова, опублікованій у 2013 році. Тоді Герасимов описував “війну нового покоління”, одним із перших етапів якої він називав саме пошуки внутрішніх протиріч у ворога.
Саму ідею з “червоними мітками” Мангушев взяв теж не з повітря: за словами Вугільного, ще з 2014 року на окупованих російськими військами територіях на Донбасі ходили легенди про “червоні куртки” та “маячки”, за якими нібито можна було впізнати людину, яка допомагає української армії: "Ми проектували досвід Луганська на Київ"
Через місяці спогади про те, як саме була організована робота з малювання "червоних міток" (і чи була вона організована в принципі), розходяться.
Ще в березні 2022 року Мангушев писав , що акцію вигадали “кілька бухих медійників”, які для малювання перших міток найняли “дітей-наркоманів”. Уже в червні він стверджував , що першу мітку намалювали його "друзі" на даху будинку в московському районі Алтуф’єво, щоб потім поширити її фото українськими соцмережами під виглядом місцевої знахідки.
Сергій Загатін, у минулому член ДПНІ та ексменеджер медіамережі Євгенія Пригожина, у 2022 році разом із Мангушевим вів інформаційну війну проти України. Вже в 2024 році, описуючи події дворічної давності, Загатін стверджував , що 24 лютого він скинув Мангушеву посилання на відео з "міткою" з Дніпра, яке вже гуляло в мережі, і саме тоді їм на думку прийшла ідея перетворити це на інформаційну акцію.
“Наші волонтери вривалися в українські чати, поширювали інформацію про диверсантів, що малюють мітки”, – розповідав Мангушев у червні 2022 року в інтерв’ю сайту “Україна.ру”.
Скільки людей тоді відгукнулися на заклики Мангушева та стали “волонтерами” – невідомо. Його телеграм-канал, який на момент 24 лютого 2022 року мав менше 6000 передплатників, важко назвати неймовірно популярним. За загальною легендою, у цій роботі брала участь ще й група російських блогерів, які називали себе ОПСБ . Втім, навіть член ОПСБ Владислав Угольний визнає, що до 2022 року найпопулярніший автор із цієї групи мав менше десяти тисяч передплатників у телеграмі.
Вугільний запевняє, що робота по "мітках" велася через деяких агентів у Києві: "Це були наші прихильники, там не було нічого дуже складного - просто поставити ряд міток". Сам він, щоправда, в організації цієї роботи не брав участі.
Удова Мангушева Тетяна Азаревич, яка була з ним весь лютий та березень 2022 року, згадує, що всі “подібні роботи” Мангушев організовував виключно телефоном.
Мангушев, "харківські диверсанти" та ГРУ
Ще сидячи у Бейруті, Мангушев підтримував зв’язок не лише з колегами-блогерами. Його знайомий Вугільний у розмові із "Системою" згадував знайомих військових "з харківського напряму". А вдова Мангушева Тетяна Азаревич у листуванні із “Системою” розповіла, ніби Мангушев “організовував роботи диверсантів у Харкові”.
"Пам’ятаю, що майже всіх диверсантів Ігоря вбили 8 березня 2022 року", - написала Азаревич, уточнивши, що йдеться про штаб чисельністю "понад 20 осіб".
Восьмого березня чи найближчих числах у Харкові не було зафіксовано випадків затримання чи вбивства “російських агентів” – виявлення групи у кілька десятків російських військових не пройшло б непоміченим.
Але одну велику групу росіян у Харкові на той час справді захопили. У перші дні великого вторгнення до міста прорвалася група російських спецназівців. Вони закріпилися у школі №134 на північному сході міста, потрапили в оточення та були розгромлені 27 лютого 2022 року.
З групи у кілька десятків людей у полон потрапили двоє. Один із них розповів, що служив у спецназі ГРУ (Головне управління Генерального штабу ЗС РФ). Українська прокуратура відкрила справу проти чотирьох із них: судячи з номерів військових частин та підрозділів, у яких служили ці люди, всі вони також належали до підрозділів спецназу ГРУ.
Українські військові, які брали в полон російських спецназівців, розповідали , що полонені описали свої завдання у Харкові як “посіяти хаос”: “Розвідники розповідали, що кожна група мала своє завдання. Наприклад, ті, кого ми полонили, мали на меті підірвати теле- і радіовежу, щоб у місті зникли зв’язок і телебачення і щоб був хаос. Інші групи також мали завдання, кінцева мета яких – хаос у місті, щоб потім інші колони заходили до Харкова”.
За два роки повномасштабного вторгнення Харків жодного разу не захопили російські війська.
Коли українська влада вже офіційно оголосила, що “мітки” – це ніяке не наведення для ракет, а російська інформаційно-психологічна операція, Мангушев навіть зрадів.
“Так, діти суки, саме так ми наводимо хаос у вас у тилу… Ми придумали червоні мітки, ми паралізували ментів на Оболоні, ми ламаємо ваші боти [для збору оперативної інформації] та “мінуємо” все в Києві. Кожен абстрактний мент – це мінус один ствол. Кожен СБУшник - "диверсантів", що ловить, - це мінус один стовбур. Вішайтеся мразі. Це за Луганськ!” – писав він 27 лютого.
А коли міткова паніка вщухла, Мангушев та його соратники продовжили роботу зі збирання даних та агентурного вербування в Україні. Владислав Вугільний розповідає: “Людина, яка брав участь у боях за Харків з першого дня, сказала, що не вистачає даних про те, куди стріляти. Не планувалося, що українці чинитимуть такий опір і що незабаром знадобляться агентурні дані. І тоді ми зробили телеграм-бот, щоб люди, які проживають в Україні та співчувають нам, могли здати нам усілякі дані про місця розташування техніки”.
Соратники Мангушева і він описують всю цю роботу як чистий душевний порив, проте, можливо, вся ця робота була не безплатною.
Частина четверта. У якій Мангушев виявляється пов’язаний із агентами ГРУ
Ігор Мангушев, Віктор Луковенко, Денис Смолянінов
Важко з упевненістю сказати, чи був Мангушев оригінальним автором операції "червоні мітки" і чи діяв він самостійно чи за завданням когось із російських військових. Сам Мангушев влітку 2022 року заперечував свій зв’язок з ГРУ та "російським ЦИПСО " і стверджував, що операція була реалізована "авторами кількох телеграм-каналів та їх передплатниками".
Проте точно можна сказати, що політтехнолог звітував про виконану роботу агенту ГРУ і навіть претендував на певну грошову винагороду за неї. У грудні 2023 року центр "Досьє" опублікував листування з пошти полковника ГРУ Дениса Смолянінова. Розслідувачі виявили, що за завданням Смолянінова в Україні ще до повномасштабного вторгнення кілька тижнів працював агент російської розвідки Віктор Луковенко (він приїхав за документами із прізвищем Васильєв ). Для прикриття своєї роботи щодо вербування агентури в Україні він розробляв проект “Російсько-українська націоналістична ініціатива”.
У звіті про цей проект, який агент Луковенко-Васильєв надсилав своєму куратору з ГРУ разом із кошторисом витрат, значну увагу приділяли ідеям Мангушева.
Так, Мангушев згадується у звіті Луковенка за період із грудня 2021 року (тобто ще до початку великого вторгнення) до серпня 2022 року. У голосовій конференції в телеграмі, присвяченій роковинам загибелі Мангушева, Луковенко каже, що вони особисто познайомилися ще у квітні 2021 року.
У звіті Луковенка-Васильєва також сказано, що для інформаційної війни проти України було створено групу з п’яти осіб. “За підсумками кількох місяців роботи… було “заміновано” понад сотню об’єктів та відправлено понад 10000 повідомлень про “диверсантів”, “коригувальників” тощо”. Там же згадується, що вся ця робота була проведена "за власною ініціативою" і "сприяла просуванню російських військ уперед".
Мангушев як найбільш медійна фігура команди у перспективі мав стати політичним лідером “Російсько-української націоналістичної ініціативи”. За це йому належала б винагорода у розмірі 4000 умовних одиниць (доларів) на місяць, випливає з листування полковника ГРУ та його агента Луковенка-Васильєва, опублікованого центром “Досьє”.
Чи одержав ці гроші в результаті Мангушева, сказати складно. У середині квітня 2022 року, відзначивши день народження дружини та отримавши сигнал, що він може в’їхати до Росії без ризику бути заарештованим, Мангушев зібрав речі та поїхав на Донбас. Там він підписав контракт із підрозділом “Каскад”, який складався з колишніх міліціонерів так званої “ДНР”, і навіть очолив групу “Сурікати”, яка займається атаками малих безпілотників.
Але більшості людей Мангушев запам’ятався навіть цим. У серпні 2022 року під час виступу в Донецьку Мангушев виніс на сцену людський череп, який, за його словами, належав українському військовому. Розмахуючи черепом, він проголосив “війну з ідеєю України як антиросійської держави” та наголосив, що “всі носії цієї ідеї мають бути знищені”.
Після появи відео Мангушева з черепом Україна звернулася до ООН, звинувативши Росію у порушенні міжнародного гуманітарного права
Через півроку Мангушева було вбито на виїзді з окупованого Стаханова. Розслідування його смерті триває досі. Соратники вважають , що Мангушева розстріляли впритул, ймовірно, завербовані ПВК “Вагнер” ув’язнені, які опинилися у прифронтовому місті – найімовірніше, через гроші.
Куди поділися всі ті численні “агенти” Мангушева, які нібито малювали мітки у Києві, його колега та соратник Вугільний зараз розповісти важко: за його версією, всі вони виїхали в перші дні повномасштабного вторгнення. Вугільний впевнений, що жодного з їхніх “агентів” не було вбито чи затримано правоохоронними органами України.
Проте якщо “агенти Мангушева” і могли б бути міфічними, то люди, яким в Україні загрожує в’язниця за малювання “червоних позначок”, є цілком реальними.
Частина п’ята. В якій з’являється перший суд за малювання міток
“П’ять міток. Такі, як на дев’ятій школі. Мітка у вигляді хрестика. Хреста. Червоний. Біля "Правого сектора" під мостом, біля відділення поліції, на другій шахті дві мітки. І після цього я все фоткала та передавала ці фотографії”.
Згуртувавшись на офісному стільці, 25-річна Катерина Базикина розповідає на камеру, як отримувала від військовослужбовця “ДНР” по дві тисячі гривень (за курсом на початок 2022 року – близько 70 доларів) за кожну намальовану мітку в її рідній Новогродівці, і просить вибачення українців. військовим. Описуючи мітки, вона малює пальцями хрест у повітрі, поправляє натягнуту на лоб шапку і піднімає очі на людину за камерою, яка ставить їй уточнюючі питання.
Це відео, зняте правоохоронними органами, з’явилося на сторінці телеканалу "Донеччина TV" у травні 2022 року, через три місяці після того, як Базикіна затримали за підозрою у передачі даних російським військам. За версією прокуратури, 24 лютого Базикіна отримала завдання ставити мітки, а 25-го числа вона намалювала п’ять червоних хрестів і надіслала фотографії своїй контактній особі в інстаграмі.
Новогродівка, в якій жила та малювала червоні хрести Базикина, – прифронтове шахтарське місто, розташоване за 50 кілометрів на північний захід від Донецька. 2014 року сепаратисти проводили там “референдум”, але місто залишилося під контролем України.
Лінія фронту зараз проходить за двадцять кілометрів від Новогродівки. Місто постійно зазнає обстрілів російської армії. У ніч на 30 листопада 2023 року російська ракета потрапила до центру міста, зруйнувавши житловий будинок, розташований за два квартали від будинку Базикиної. Загинули п’ятеро людей, серед яких була восьмирічна дівчинка та її батьки.
Новина про затримання чергової “навідниці” з Новогродівки загубилася серед багатьох повідомлень про затримання людей, які могли передавати дані про розташування українських військ, провокуючи все більше ударів з боку російської армії. Проте історія Базикиної залишається по-своєму унікальною: це одна з небагатьох справ в Україні, в якій згадуються ті самі червоні позначки.
У серпні 2023 року суд першої інстанції засудив Базикіна до 12 років позбавлення волі.
Такий суворий вирок пояснюється тим, що їй поставили не просто держзраду, а й “попередню змову”: за версією звинувачення, ще у 2018 році Базикина поїхала до Донецька, де її завербував якийсь російський військовослужбовець, а надалі вона підтримувала з ним контакт через свого знайомого, який воював у лавах сепаратистів так званої “ДНР”.
У тому самому відео, де Базикіна згадує червоні хрести, вона називає ім’я цього знайомого: Владислав Хмелева. Подивившись на людину за камерою, уточнює Олександрович.
Владислав Хмелевий справді існує і був знайомий із Базикиною. Він жив у сусідній з дівчиною п’ятиповерхівці у Новогродівці та у 2014 році пішов воювати на бік сепаратистів. Він був не єдиним із сусідів Базикиної, хто пішов воювати проти України: наприклад, Володимир Олесюк, який жив у сусідньому під’їзді, приєднався до батальйону сепаратистів “Пляма”.
За вісім років війни Хмелевої, мабуть, зробив почесну кар’єру: на його сторінці у “ВКонтакті” можна знайти фотографії з параду на Червоній площі. Декілька років тому Хмелевий звільнився з військової служби і переїхав жити до Москви. Але продовжує стежити за справами рідної Новогродівки і, коли прочитав питання “Системи” про справу Базикиної, одразу зрозумів, про що йдеться.
Владислав Хмелевий
За словами Хмелевого, у 2017 році (тоді Базикіної ледве виповнилося 18) вона одного разу написала у “ВКонтакті” з “лівого” облікового запису: повідомила про смерть свого брата і про те, що збирається “надходити до Донецька”.
“Я довго не міг зрозуміти, хто це, – стверджує Хмєльовий у листуванні із “Системою”. - Погляньте, скільки їй років було, коли я пішов до ополчення. Я з братом її разом працював, ну а з нею взагалі жодного зв’язку та спілкування не вів. Колись вона написала хрень, я відповів, це було давно”.
Хмєльовий стверджує, що тоді коротко відповів їй, а потім, зрозумівши, хто це, перестав відповідати: "З негарними дівчатами я в Новогродівці діалоги не заводив".
Ніякі мітки він із Базикіною не обговорював, тлумачить Хмелевій кореспондентові “Системи”: “Для мене вона була відсталою дитиною з двору, Катя, яка пускала соплі та мала проблему з очима. Ось і вся моя асоціація із нею”.
Звинувачення української прокуратури Хмелевої називає "повним маренням". Він запевняє, що якби займався збором даних про військові об’єкти ЗСУ, допомога Базикіної та червоні хрести йому точно не знадобилися б: “Зараз світ цифрових технологій. Зараз для того, щоб завдати удару, вистачить просто адреси без хрестиків або просто фото з координатами… Ідентифікувати будь-який військовий об’єкт я міг і без вербування”.
Головний доказ версії, що саме Хмелевій давав Базикіної завдання ставити мітки, – це нібито їхнє спілкування в інстаграмі. Але захист звернув увагу: у матеріалах справи немає доказів того, що фігуранти взагалі листувалися. В апеляційній скарзі адвокати вказали, що у Базикіної було вилучено два телефони марок Fly та Sigma, з яких не можна вийти в соцмережі (більшість телефонів цих марок, які продаються в Україні, справді кнопкові). Апеляційний суд погодився з цим аргументом.
Хмелевий у листуванні з "Системою" стверджує, що в нього взагалі немає облікового запису в інстаграмі. Потім уточнює: є обліковий запис, який він створив лише у 2023 році, щоб спілкуватися “з друзями у Москві”. Ще один аккаунт, за його словами, він вів "хрін знає коли", а потім його зламали і видалили "спецслужби".
Версія звинувачення підтверджена слідчим експериментом, даними з телефонів та свідченнями п’яти свідків. Але захист вказував на нестиковки в їх свідченнях: так, в апеляційній скарзі сказано, що звинувачення не довело, що Базикина дійсно їздила до Донецька у 2018 році, де, ймовірно, було завербовано, що суд не взяв до уваги розповідь одного зі свідків про те , Що до обвинуваченої застосовували електрошок, і, нарешті, свідок, який стверджував, що бачив, як Базикіна малювала мітки, не зміг уточнити, у що вона була одягнена.
Апеляційний суд не засумнівався у самій держзраді і ніяк не відреагував на сумніви у свідченнях свідків. Але погодився з доказом, що доказів попередньої змови у справі недостатньо. У зв’язку з цим справу Базикіної було надіслано на перегляд. Сама вона лишається під арештом.
Жителі Новогродівки у коментарях під відео з Базикіною сиплять на її адресу прокльонами: "Щоб ти здохла з міткою на лобі!", "Де ставили мітки скрізь прильоти були", "Прив’язати там де мітки ставила і нехай чекає на приліт".
Хмелевий написав кореспондентові "Системи": "Нехай живе собі з богом ця дівчинка, її життя і так розумом образила".
На запитання, чи був він колись знайомий з Ігорем Мангушевим, який називав себе автором ідеї з мітками, Хмелеву відповідати відмовився.
Частина шоста. У якій "метачники" виявляються досить невинними.
З тисяч кримінальних справ, порушених в Україні за колабораціонізм, допомогу державі-агресорові чи держзраді, справа Базикіної – чи не єдина, де фігурують “мітки” і яка при цьому дійшла до судового розгляду, вироку та навіть апеляції. Абсолютна більшість людей, яких звинувачують у передачі даних про військові об’єкти росіянам, користувалися сучасними засобами зв’язку: месенджерами, соцмережами, електронними картами.
У реєстрі судових рішень України можна знайти лічені одиниці справ, де фігурують червоні хрести. У ряді випадків йдеться про залишених без нагляду дітей: вони дзвонили з батьківських телефонів на незнайомі номери і жартома пропонували людям гроші за мітки. Ще в кількох випадках нетверезі громадяни дзвонили в поліцію, стверджуючи, що бачили на вулиці людину, яка малює наведення для ракет.
Є згадки і про серйозніші розслідування. У Миколаєві розглядається справа безробітного, спійманого за малюванням мітки-орієнтира 27 лютого. У нього вдома знайшли футболку "з символікою РФ", георгіївську стрічку, п’ять мобільних телефонів та дві шашки РДГ-2. Справа про десятки хрестів, намальованих люмінесцентною фарбою, розслідується у Херсоні. Там поки що немає обвинувачених.
Невелика кількість судових справ зовсім не означає, що “метачники” не існували або їх не вдалося зловити. У лютому – березні 2022 року українські ЗМІ десятки разів повідомляли про затримання людей, які малювали хрести на асфальті чи мітки на газопроводах.
Просто найчастіше затриманими виявлялися невинні маргінали. “Система” поговорила з кількома джерелами в правоохоронних органах України різного рівня, і всі вони описують події тих днів приблизно однаково: була велика плутанина, приводили якихось людей, часто бездомних чи безробітних, після профілактичних бесід їх відпускали і більше про них не згадували .
Іноді під руку траплялися й випадкові люди.
Частина сьома. В якій ми шукаємо "метушника з телеграма"
Складно уявити собі місце менш очевидне для життя російського агента, що зачаїлося, ніж село Торговиця в Івано-Франківській області. Україномовне село на півтори тисячі людей на самому заході України, далеко від великих міст та військових об’єктів, посередині між Коломиєю та Чернівцями. Чисті доглянуті будинки, величезний тризуб перед великою школою у центрі міста та традиційне вітання “Слава Ісусу Христу!”. Як і в будь-якому невеликому населеному пункті, люди тут миттєво помічають все незвичайне і підозріле: школярі, що бовтаються вулицею, пильно цікавляться у кореспондента “Системи”, хто і навіщо до них приїхав аж із самого Києва.
Саме в Торговиці, згідно з даними, з якими вдалося ознайомитись “Системі”, зареєстровано автомобіль, знімок якого поширювався українськими телеграм-каналами наприкінці лютого 2022 року.
"Увага!!!! Автомобілі, які ставили мітки в Київській області”, – говорив один із таких постів.
"Системі" вдалося знайти будинок, в якому зареєстровано власника автомобіля з такої посади. На подвір’ї будинку близько полудня нікого немає і панує такий ідеальний порядок, що важко сказати, чи там хтось живе взагалі. Сусід, який помітив журналістів, розповідає, що у будинку зараз живе лише хлопець “років двадцяти”. Біля будинку часто припаркований сірий “нісан” (саме такий автомобіль був на знімку), а його власник навчається на заочному відділенні в інституті у Львові та працює у місцевій пекарні.
За словами сусідів, у Гліба (ім’я змінено на прохання сім’ї) кілька років тому померли дід та батько, а мати велику частину часу проводить на заробітках в Італії. Літня сусідка Анастасія на запитання, чи міг Гліб опинитися наприкінці лютого 2022 року в Київській області і ставити будь-які мітки, відповідає досить впевнено: “У таку далечінь, як Київська область, дитину ніхто б не відпустив”. "Дитина" давно живе одна, лише іноді запрошуючи в гості друзів, і відпрошуватися їй нема в кого, але Анастасія звучала дуже впевнено.
Гліба немає ні вдома, ні на роботі у пекарні, і на телефонний дзвінок він не відповідає. Через кілька годин кореспондентові "Системи" передзвонює його мати - та, що на заробітках в Італії.
“Так і думала, що через ту фотографію прийшли”, – зітхає Світлана, вислухавши запитання. За її словами, у лютому 2022 року вона та її син побачили фотографію своєї машини у телеграм-каналах, Гліб дуже злякався і сам вирушив у поліцію. Там його відправили до чернівецького відділення СБУ (саме у цій галузі машина стоїть на обліку), де після кількох годин бесіди відпустили та пообіцяли зняти машину з розшуку. Машина, судячи з офіційних даних, і справді давно не у розшуку, але Гліб досі розповідати про це не хоче: за словами його матері, він надто травмований візитом до спецслужб і не хоче привертати до себе уваги.
У чернівецькому відділенні СБУ на запит "Системи" про цей автомобіль відповіли, що "інформації про причетність власника вказаного автомобіля до диверсійно-розвідувальної діяльності не встановлено".
Все, що сталося, мати Гліба тепер називає “дурним жартом” і каже, що найбільше турбується про те, що ці фотографії досі в інтернеті.
Навряд чи метою авторів “меткової паніки” був 20-річний пекар із Торговиці: Мангушев та його прихильники були впевнені, що вони паралізують роботу всіх правоохоронних органів України та нагнітають недовіру українців один до одного. Чи вдалося їм це?
Частина восьма. В якій ми намагаємося зрозуміти, навіщо все це було
"Червоні мітки" були далеко не єдиною інформаційною атакою, якою займалися та продовжують займатися росіяни з початку повномасштабного вторгнення. В арсеналі російських інформаційних військ – найширший спектр інструментів, починаючи від пропаганди в інтернеті та забивання радіочастот на прикордонних територіях – закінчуючи кібератаками. Крім того, перші дні великого вторгнення в Україні були і без міток повні паніки та підозрілості. Тому стверджувати, що саме ця кампанія суттєво вплинула на перебіг вторгнення та настрою українців, було б як мінімум перебільшенням.
Результатом поширення повідомлень про підозрілі мітки став “потік помилкових сигналів, який підірвав можливості українських правоохоронних органів”, сказано у доповіді “Попередні уроки нетрадиційних операцій Росії під час російсько-української війни, лютий 2022 – лютий 2023 років” Королівського інституту оборонних досліджень . За інформацією авторів доповіді, наслідком посилення параної став страх у лавах територіальної оборони, випадки дружнього вогню, а також уповільнення просування українських військ і чиновників через блокпости.
Посилення параної – це ще й підвищення пильності і поліції, і самих громадян, заперечує співрозмовник “Системи” у правоохоронних органах України: “Наприклад, у Києві та області в ті дні було створено такий контррозвідувальний режим, що передбачав підвищену пильність усіх свідомих громадян та поінформованість СБУ практично про все, що відбувалося “на районах”. Обмін інформацією між СБУ, нацполіцією, теробороною та органами влади був майже миттєвий. Наприклад, якщо хтось купував одразу 500 балончиків фарби у будівельному магазині, продавці одразу ж повідомляли про підозрілу покупку”.
За перший рік війни кіберполіція України отримала майже 50 тисяч повідомлень у спеціальному чат-боті про дії ворога. З них 25 тисяч повідомлень містили інформацію про знайдені мітки, повідомили у кіберполіції України.
Сам Мангушев, хоч і любив забирати собі лаври за червоні мітки, більше подібними операціями не займався. Його знайомий Вугільний каже, що, незважаючи на те, що вони “налякали Україну”, до підсумків акції скептичний. “Зрештою українська пропаганда все використала проти нас. Зафарбовування міток перетворили на всенародний український флешмоб. Мої друзі у Києві розповідають, що у результаті все ще більше згуртувалися проти ворога”, – рефлексує Вугільний.
Легенда про “червоні позначки” пожила ще трохи після першої паніки, але за межами лютого – березня 2022 року великого ефекту вже не мала.
За два роки великої війни Росії проти України складно згадати хоч одну таку ж дивну і водночас масову російську інформаційно-психологічну атаку.
Приблизно у грудні 2022 року один із місцевих політиків у Київській області написав посаду про те, що нібито знайшов нові “позначки диверсантів” на деревах. Іншої реакції українських ЗМІ та суспільства, крім гумористичних скетчів , ця інформація не викликала.
У травні 2023 року жарт повернувся до Росії. Напередодні святкування Дня Перемоги в інтернеті з’явилися фотографії "відміток з хрестами", нібито проставлені на вулицях Москви.
Читайте по темі:
![](/upload/news/2024/09/06/191178_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191177_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191175_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191174_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191172_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191171_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191167_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191164_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191163_t.jpg)
![](/upload/news/2024/09/06/191162_t.jpg)